![Huolestunut :/](./images/smilies/worry.gif)
En melkein viittiny lukee sitä mut oliha se pakko xD se oli niin mahtava että päätin kopsata sen teille
![Näillä kelpaa tallustaa! :hait:](./images/smilies/hait.gif)
Enjoy
![Hiukset sekaisin ja rillit vinossa. :ekku:](./images/smilies/ekku.gif)
Syyshortensia
Musta taksi seisahtui iäkkään ja loisteliaan kartanon isojen pääovien eteen. Kuljettaja astui ensin ulos, ja avasi oven Marylle, kartanon uudelle asukkaalle. Noin 15-vuotias poika, John, avasi itse ovensa, ja asteli ulos autosta. Kartanon pääovia raotti joku. Hän kurkki ensin ovenraosta, ja sitten avasi sen kokonaan.
- Tervetuloa. Olen Bob, miehenne, ja nykyään myös teidän hovimestari. Voitte antaa laukkunne minun haltuun. Vien ne huoneisiinne.
Maryn uusi miesystävä, Paul, oli hienostosukua, ja asui suuressa perintökartanossa palvelijoidensa kanssa. Hän oli seurustellut Maryn kanssa melkein vuoden, ja nyt oli aika muuttaa yhteen. Kesäksi he suunnittelivat häitä. John oli Maryn poika, joka ei oikein tullut toimeen Paulin kanssa. Paulilla oli tytär, nimeltään Lily. Johnin mielestä Lily oli hyvin viehättävän näköinen punatukkainen tyttö, mutta hän ei saanut kontaktia Lilyyn. Hän oli hyvin kummallinen toisinaan: Hän istui yleensä vain kamarissaan. Paul tuli ulos talosta, vanavedessään Lily.
- Tervetuloa! Olenkin jo odottanut teitä, ja Lily myös. Paul sanoi.
- Kiitos! Matkamme oli pitkä ja rankka. Ihana levätä tuokio! Mary lausahti ja riensi halaamaan Paulia.
- Illaksi olen järjestänyt teille tervetuliais-juhlat! Hyvää ruokaa, tanssia sekä musiikkia! Olen kutsunut sinne muutaman ystäväni, jotta voisit tutustua heihin, ilmoitti hänen siippansa.
- Oih, kuulostaa ihanalta! Mary huudahti.
- Eikö vain, John? Hän tiedusteli.
- Erittäin, John virkkoi.
- Menemme nyt huoahtamaan, jotta jaksamme juhlia oikein kunnolla, ilmoitti Mary, ja hän läksi John vanavedessään kohtia ovia.
Ilta saapui nopeasti, ja synkeä hämy verhosi kartanon ja metsän alleen. Kartanossa oli hilpeä ilmapiiri: paljon naurua, kynttilöitä, musiikkia, ruokaa ja tanssia. Mary tanssi Paulin kanssa upeassa syreeninvärisessä iltapuvussa, jota somisti musta vyö, ja hopeinen kaulakoru. Tarjolla oli erilaisia viinejä, ja Paulille ne tuntuivat maistuvan. Mary ihmetteli hiukan hänen juomatapojaan, mutta ajatteli ettei hän usein näin paljoa juo. Mary meni ulos hieman raitistelemaan. John istui kartanon pihalla suihkulähteen luona. Pihalla kuljeskeli juhlavieraita. Nuoret parit pusikoissa, ja vanhemmat ihmiset ihastelemassa pihaa. Lily kuljeskeli nurmikentällä ja nuuhki syyshortensioita. Yllään hänellä oli kultainen ja hulmuava leninki. Tyttö asetteli yhden syyshortensian hiuksiinsa. John ihasteli häntä. Humalassa oleva Paul meni Lilyn luokse, ja talutti tämän sisälle. Lily katsoi Johnia suoraan silmiin hetken, ja John vaistosi silmistä pelon. Mutta minkä takia? Hän mietti vähän aikaa, ja päätti sitten seurata heitä. Hän käveli sisään portaiden luo, ja rupesi hiipimään niitä ylös. Oli aivan vaiteliasta, sillä juhlat olivat kartanon länsipäässä, ja John oli nyt itäpäässä. Kartano oli reilun kokoinen, joten ääniä ei kuulunut. John lähestyi jo yläkertaa. Hänen korviinsa kantautui jo ääniä. John lähestyi talon päätä, ja nyt äänet kuuluivat yhä selvemmin.
- Senkin typerä likka! Hakkaan sinut hengiltä! Paul mylvi, ja läimäisi Lilyä poskelle.
Lily kaatui sängylle, ja makasi siinä vain liikkumatta. John katsoi kauhistuneena tapahtumia.
- En olisi ikinä halunnut sinua, mutta minun oli pakko, kun vaimoni potkaisi tyhjää. Minun olisi pitänyt tappaa sinut silloin kun olit vauva. Mutta sen voi tehdä nytkin!
- EIH! John karjaisi, ja syöksyi huoneeseen.
Paul säikähti ensin, mutta tajusi sitten, että poika pitää tappaa, tai hän jää kiinni. Hän syöksähti Johnia kohti, ja otti kiinni hiuksista. Käsi hänellä oli Johnin suun edessä, jotta ääntä ei kuuluisi. Paul repi Johnin ulos huoneesta, alas ja ulos. Ulkona oli talon reunalla vanhan hiilikellarin ovi. Sinne hän telkesi Johnin, ja sanoi vielä:
- Hoitelen sinut myöhemmin.
Paul oli peloissaan. Nyt John tiesi hänen toimistaan, ja hänen oli pakko tappaa hänet.. Mutta entä Mary? Mary murtuu kun hän kuule että John on kuollut.. Ja kuinka Paul selittäisi kuoleman?
Juhlissa Mary ihmetteli minne kummaan Paul, John ja Lily olivat menneet. Hän oli tanssinut paljon ja nyt istuskeli ulkona penkillä. Hän lähti kohti itäpäätä etsiskelemään muita. Matkallaan hän kohtasi Paulin.
- Missä John ja Lily ovat?
- Eeh.. En minä tiedä! En ole nähnyt heitä pitkään aikaan!
Paul sanoi että lähtisi takaisin juhliin, ja pyysi Marya mukaansa, mutta Mary päätti jatkaa etsimistä. Hiukan vastahakoisesti Paul jätti Maryn etsintäpuuhiin ja lähti länsipäähän. Mary kulki syyshortensioiden ohi. Niiden samojen joiden luona Lily oli vasta ollut. Ne tuoksuivat lumoavilta. Hän jatkoi kulkuaan itäpäähän. Nyt hän tuli jo portaiden juureen, ja kiipesi ensimmäiselle rappuselle. Maryn nenään leijaili tuoksu. Sama lumoava tuoksu, mikä oli pihalla syyshortensioiden luona. Hän huomasi ison kellanvalkean hortensian hiukan ylempänä. Hän poimi sen käteensä, ja muisti, että Lily oli laittanut kukan kiharoihinsa. Mary jatkoi matkaansa kohti yläkertaa, ja mietti miksi kukka oli täällä. Hän oli jo yläkerrassa. Käytävän päässä oli ovi avoinna. Se oli Lilyn kamari. Hän meni sisään, ja Lily oli siellä. Sängyllä, punaiset hiukset sekaisin, vierellään kuivunut veriläiskä. Mary seisoi kauhuissaan ovensuussa. Hän ryntäsi tytön luo, ja käänsi hänet selälleen. Mary haki vesimaljasta hieman vettä, ja kaatoi sitä Lilyn otsalle. Hän virkosi hiljalleen.
- Missä olen? Päätäni särkee vietävästi.
Mary kertoi hänelle, että John oli kadonnut. Hän ihmetteli myös kuka Lilyä oli lyönyt. Lily alkoi hiljalleen muistaa tapahtumat, ja hän purskahti itkuun. Hän kertoi Marylle kaiken, kaiken Paulin väkivaltaisuuksista, ja tästä illasta. Mary järkyttyi. Lily selosti mitä Paul oli sanonut Johnille. Mary mietti, minne Paul olisi voinut piilottaa Johnin.
- Hän on luultavasti vielä hiilikellarissa! Paul sanoi, että hän hoitelee hänet myöhemmin, mutta ei hän ole vielä voinut ehtiä, Lily hihkaisi.
Mary ja Lily juoksivat kiireesti ulos, hiilikellarin ovelle.
- John! Oletko siellä! Mary huusi.
He kuulivat epäselvää ääntä kellarista. Avain roikkui naulassa oven vieressä. Lily väänsi oven auki, ja John ampaisi ovesta ulos. He syleilivät kaikki toisiaan. Sitten he palasivat takaisin todellisuuteen.
- Meidän täytyy paeta! Otetaan jonkun vieraan auto, John keksi.
Lily tyrmäsi heti idean ilmoittamalla, että kartanossa ei ollut auton autoa. Vieraat olivat tulleet takseilla tai muilla kyydeillä. He miettivät päänsä kipeäksi, mutta kaikki tiesivät mitä pitäisi tehdä. Juosta metsän kautta turvaan.
Samaan aikaan juhlissa Paul viihdytti vieraita, ja alkoi jo ihmetellä missä ihmeessä Mary on. Hän päätti mennä etsimään. Pahimmassa tapauksessa Mary oli löytänyt Lilyn. Hän tuli puistoon, ja lähti kulkemaan kohti toista päätyä. Hän lähestyi kellarin ovea, jossa Mary ja nuoret olivat. He kuulivat askelten ääniä.
- Joku tulee! Nyt meidän on lähdettävä metsään. Ei ole muuta vaihtoehtoa!
Paul huomasi muut, ja tajusi, että kaikki oli paljastunut. Hän lähti metsään muiden perään. Sumuiseen, kylmään metsään. Mary juoksi edellä mekko liehuen. Helma jäi kiinni metsän varpuihin, ja se repeili. Paul käski heitä pysähtymään. He kaikki tulivat aukealle pellolle. Paul lähestyi kokoajan. Lily kaatui mutaan, ja he kaikki tajusivat, että heillä ei olisi minkäänlaisia mahdollisuuksia…
Musta taksi seisahtui iäkkään ja loisteliaan kartanon isojen pääovien eteen. Kuljettaja astui ensin ulos, ja avasi oven Marylle, kartanon uudelle asukkaalle. Noin 15-vuotias poika, John, avasi itse ovensa, ja asteli ulos autosta. Kartanon pääovia raotti joku. Hän kurkki ensin ovenraosta, ja sitten avasi sen kokonaan.
- Tervetuloa. Olen Bob, miehenne, ja nykyään myös teidän hovimestari. Voitte antaa laukkunne minun haltuun. Vien ne huoneisiinne.
Maryn uusi miesystävä, Paul, oli hienostosukua, ja asui suuressa perintökartanossa palvelijoidensa kanssa. Hän oli seurustellut Maryn kanssa melkein vuoden, ja nyt oli aika muuttaa yhteen. Kesäksi he suunnittelivat häitä. John oli Maryn poika, joka ei oikein tullut toimeen Paulin kanssa. Paulilla oli tytär, nimeltään Lily. Johnin mielestä Lily oli hyvin viehättävän näköinen punatukkainen tyttö, mutta hän ei saanut kontaktia Lilyyn. Hän oli hyvin kummallinen toisinaan: Hän istui yleensä vain kamarissaan. Paul tuli ulos talosta, vanavedessään Lily.
- Tervetuloa! Olenkin jo odottanut teitä, ja Lily myös. Paul sanoi.
- Kiitos! Matkamme oli pitkä ja rankka. Ihana levätä tuokio! Mary lausahti ja riensi halaamaan Paulia.
- Illaksi olen järjestänyt teille tervetuliais-juhlat! Hyvää ruokaa, tanssia sekä musiikkia! Olen kutsunut sinne muutaman ystäväni, jotta voisit tutustua heihin, ilmoitti hänen siippansa.
- Oih, kuulostaa ihanalta! Mary huudahti.
- Eikö vain, John? Hän tiedusteli.
- Erittäin, John virkkoi.
- Menemme nyt huoahtamaan, jotta jaksamme juhlia oikein kunnolla, ilmoitti Mary, ja hän läksi John vanavedessään kohtia ovia.
Ilta saapui nopeasti, ja synkeä hämy verhosi kartanon ja metsän alleen. Kartanossa oli hilpeä ilmapiiri: paljon naurua, kynttilöitä, musiikkia, ruokaa ja tanssia. Mary tanssi Paulin kanssa upeassa syreeninvärisessä iltapuvussa, jota somisti musta vyö, ja hopeinen kaulakoru. Tarjolla oli erilaisia viinejä, ja Paulille ne tuntuivat maistuvan. Mary ihmetteli hiukan hänen juomatapojaan, mutta ajatteli ettei hän usein näin paljoa juo. Mary meni ulos hieman raitistelemaan. John istui kartanon pihalla suihkulähteen luona. Pihalla kuljeskeli juhlavieraita. Nuoret parit pusikoissa, ja vanhemmat ihmiset ihastelemassa pihaa. Lily kuljeskeli nurmikentällä ja nuuhki syyshortensioita. Yllään hänellä oli kultainen ja hulmuava leninki. Tyttö asetteli yhden syyshortensian hiuksiinsa. John ihasteli häntä. Humalassa oleva Paul meni Lilyn luokse, ja talutti tämän sisälle. Lily katsoi Johnia suoraan silmiin hetken, ja John vaistosi silmistä pelon. Mutta minkä takia? Hän mietti vähän aikaa, ja päätti sitten seurata heitä. Hän käveli sisään portaiden luo, ja rupesi hiipimään niitä ylös. Oli aivan vaiteliasta, sillä juhlat olivat kartanon länsipäässä, ja John oli nyt itäpäässä. Kartano oli reilun kokoinen, joten ääniä ei kuulunut. John lähestyi jo yläkertaa. Hänen korviinsa kantautui jo ääniä. John lähestyi talon päätä, ja nyt äänet kuuluivat yhä selvemmin.
- Senkin typerä likka! Hakkaan sinut hengiltä! Paul mylvi, ja läimäisi Lilyä poskelle.
Lily kaatui sängylle, ja makasi siinä vain liikkumatta. John katsoi kauhistuneena tapahtumia.
- En olisi ikinä halunnut sinua, mutta minun oli pakko, kun vaimoni potkaisi tyhjää. Minun olisi pitänyt tappaa sinut silloin kun olit vauva. Mutta sen voi tehdä nytkin!
- EIH! John karjaisi, ja syöksyi huoneeseen.
Paul säikähti ensin, mutta tajusi sitten, että poika pitää tappaa, tai hän jää kiinni. Hän syöksähti Johnia kohti, ja otti kiinni hiuksista. Käsi hänellä oli Johnin suun edessä, jotta ääntä ei kuuluisi. Paul repi Johnin ulos huoneesta, alas ja ulos. Ulkona oli talon reunalla vanhan hiilikellarin ovi. Sinne hän telkesi Johnin, ja sanoi vielä:
- Hoitelen sinut myöhemmin.
Paul oli peloissaan. Nyt John tiesi hänen toimistaan, ja hänen oli pakko tappaa hänet.. Mutta entä Mary? Mary murtuu kun hän kuule että John on kuollut.. Ja kuinka Paul selittäisi kuoleman?
Juhlissa Mary ihmetteli minne kummaan Paul, John ja Lily olivat menneet. Hän oli tanssinut paljon ja nyt istuskeli ulkona penkillä. Hän lähti kohti itäpäätä etsiskelemään muita. Matkallaan hän kohtasi Paulin.
- Missä John ja Lily ovat?
- Eeh.. En minä tiedä! En ole nähnyt heitä pitkään aikaan!
Paul sanoi että lähtisi takaisin juhliin, ja pyysi Marya mukaansa, mutta Mary päätti jatkaa etsimistä. Hiukan vastahakoisesti Paul jätti Maryn etsintäpuuhiin ja lähti länsipäähän. Mary kulki syyshortensioiden ohi. Niiden samojen joiden luona Lily oli vasta ollut. Ne tuoksuivat lumoavilta. Hän jatkoi kulkuaan itäpäähän. Nyt hän tuli jo portaiden juureen, ja kiipesi ensimmäiselle rappuselle. Maryn nenään leijaili tuoksu. Sama lumoava tuoksu, mikä oli pihalla syyshortensioiden luona. Hän huomasi ison kellanvalkean hortensian hiukan ylempänä. Hän poimi sen käteensä, ja muisti, että Lily oli laittanut kukan kiharoihinsa. Mary jatkoi matkaansa kohti yläkertaa, ja mietti miksi kukka oli täällä. Hän oli jo yläkerrassa. Käytävän päässä oli ovi avoinna. Se oli Lilyn kamari. Hän meni sisään, ja Lily oli siellä. Sängyllä, punaiset hiukset sekaisin, vierellään kuivunut veriläiskä. Mary seisoi kauhuissaan ovensuussa. Hän ryntäsi tytön luo, ja käänsi hänet selälleen. Mary haki vesimaljasta hieman vettä, ja kaatoi sitä Lilyn otsalle. Hän virkosi hiljalleen.
- Missä olen? Päätäni särkee vietävästi.
Mary kertoi hänelle, että John oli kadonnut. Hän ihmetteli myös kuka Lilyä oli lyönyt. Lily alkoi hiljalleen muistaa tapahtumat, ja hän purskahti itkuun. Hän kertoi Marylle kaiken, kaiken Paulin väkivaltaisuuksista, ja tästä illasta. Mary järkyttyi. Lily selosti mitä Paul oli sanonut Johnille. Mary mietti, minne Paul olisi voinut piilottaa Johnin.
- Hän on luultavasti vielä hiilikellarissa! Paul sanoi, että hän hoitelee hänet myöhemmin, mutta ei hän ole vielä voinut ehtiä, Lily hihkaisi.
Mary ja Lily juoksivat kiireesti ulos, hiilikellarin ovelle.
- John! Oletko siellä! Mary huusi.
He kuulivat epäselvää ääntä kellarista. Avain roikkui naulassa oven vieressä. Lily väänsi oven auki, ja John ampaisi ovesta ulos. He syleilivät kaikki toisiaan. Sitten he palasivat takaisin todellisuuteen.
- Meidän täytyy paeta! Otetaan jonkun vieraan auto, John keksi.
Lily tyrmäsi heti idean ilmoittamalla, että kartanossa ei ollut auton autoa. Vieraat olivat tulleet takseilla tai muilla kyydeillä. He miettivät päänsä kipeäksi, mutta kaikki tiesivät mitä pitäisi tehdä. Juosta metsän kautta turvaan.
Samaan aikaan juhlissa Paul viihdytti vieraita, ja alkoi jo ihmetellä missä ihmeessä Mary on. Hän päätti mennä etsimään. Pahimmassa tapauksessa Mary oli löytänyt Lilyn. Hän tuli puistoon, ja lähti kulkemaan kohti toista päätyä. Hän lähestyi kellarin ovea, jossa Mary ja nuoret olivat. He kuulivat askelten ääniä.
- Joku tulee! Nyt meidän on lähdettävä metsään. Ei ole muuta vaihtoehtoa!
Paul huomasi muut, ja tajusi, että kaikki oli paljastunut. Hän lähti metsään muiden perään. Sumuiseen, kylmään metsään. Mary juoksi edellä mekko liehuen. Helma jäi kiinni metsän varpuihin, ja se repeili. Paul käski heitä pysähtymään. He kaikki tulivat aukealle pellolle. Paul lähestyi kokoajan. Lily kaatui mutaan, ja he kaikki tajusivat, että heillä ei olisi minkäänlaisia mahdollisuuksia…